Дамян Дамянов
…И само нощем…

chitanka.info

…И само нощем, нощем

кога и господ спи, свит в здрача,

си позволявам аз разкоша

във тъмното да си поплача.

Защо ли? Ей така, от нерви,

От жар, от нежност и от мисли.

Причини — колко щеш. Все черни.

И само плач човек да иска!

Баща ми, майка ми от гроба

Излизат и ме навестяват:

„Ти помниш ли?“… „Да, помня…“ С обич

като дете ме утешават.

Деца — пораснали. И грижи.

Обиди — волни и неволни.

И раните си скришом ближа —

От свой и чужд. Куп рани болни.

Ах, битието, битието,

И в него — кървищата, рискът

На туй човечество, което

Не знае вече какво иска…

Настръхнало, зло, в гняв треперещ,

Играещо си със барут и…

А аз съм го люлял довчера

Като дете в приспивни скути.

…Какво дете — звяр безподобен.

И осъзнаваш, че родител,

А не дете ти е… И че в злокобен

Миг е зарязало пещерите

И точно тебе е създало.

Тих плач във будната кошмарност!

Оплакващ цял свят с една жалост.

Ненужна никому, навярно.

И само нощем, нощем дръзвам

Да си поплача тъй, от слабост.

Но съмне ли — пак вълк безсълзен,

Възглавка мокра скривам бързо.

…И — с вълчи зъби — пак след хляба.

31. Х. 1992 г.

Издание:

Дамян П. Дамянов, Обади се, Любов!, Сиринга, С. 1995; ISBN 954-8100-03-7

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.